ההשחתה של אבימבולה סאלאקו

כשנכנסתי אליו לחדר, מולל חרוזי תפילה כתומים בין אצבעות כמושות, בקצב חדגוני. המבט : שועלי, עיניים מצומצמות מאחורי משקפי תיל מוזהב. בניע ראש סימן לי לשבת. זמן מה שתקנו ביחד.
הוא בהה במסך שריצד בירוק, אבל העיניים שלו היו ריקות ורחוקות.
"שמע" – אמר – "אתה איתנו כבר כמה זמן ?"
"שנה, אדוני" – שיכלתי רגליים וחזרתי ופשקתי אותן – "באפריל בדיוק שנה."
"טוב, טוב מאוד" – הקרחת שלו האפירה כשגחן אליי, חורג מאור הערביים הקלוש: "מצויין".
"אתה מעורב בפרוייקט בניגריה" – הוא קבע עובדה, הנהנתי והוא המשיך : "זה פרוייקט ששווה לנו רבע מיליארד דולר. ההוצאות שלנו כבר מגיעות ל2- מיליון דולר, אתה עצמך יודע."
נזכרתי במעטפות : ורודות ומלבניות למנהלי חברת המחשבים, לבנות וארכניות לניגרים, תפוחות בספוגיות. פעם נתתי אחת כזו למנכ"ל משרד הפנים, במשרד שלו, מבנה אבן הסמוך לצריף, במעבה שיחים. הוא תחב אותה לכיס פנימי בגלימה השבטית המפוספסת שלו והמשיך לדבר בלי להפסיק אפילו לשנייה, בלי למצמץ. היה קסם בחריצות הידיים שלו, באחיזת העיניים שהבזיקה בלבן ונטמעה בין הקפלים.
"יש …" – הוא לא חיפש מילה. תמיד ערך חזרות מדוקדקות, כל הפסקה מדודה, כל היסוס מודגש : "מכשול" – "הפסקה – "מעצור בדרך לזכייה".
הוא עצם את עיניו והזיח באצבע לבנה את משקפיו במעלה גשר אפו :
"אתה למדת מחשבים, אתה איש מחשבים ?" – הוא התעלם מה-"ובכן …" המגומגם שלי והמשיך – "קוראים לו אבימבולה סאלאקו. הוא ראש הפקולטה למחשבים באוניברסיטה של לאגוס והוא אמור לאשר שההצעה שלך רצינית."
הוא לא אמר : "שלנו".
החדר שלו היה מבוטן ברפידות סופגות קול. יכולתי לשמוע את השעון שלו מתקתק.
הוא אמר ברכות : "אני חושב שכדאי שתפגוש אותו."
בלעתי רוק מסמיך
"ולשכנע אותו שלהצעה שלך יש ידיים ורגליים … ועתיד."
הוא ידעתי שהעתקתי את הכל מהמדריך למשתמש של חברת המחשבים. הוא אישר את זה – לא היתה דרך אחרת להגיש מסמך שיתחזה למעמיק בתוך יומיים.
"כל מה שתצטרך יעמוד לרשותך, בכל מקום, בכל זמן" – אמר, עפעפיו מרפרפים, המשקפיים הגדילו את אישוניו לממדים מאיימים – "בפירוש הכל."
"אני רוצה את מאיר" – אמרתי – "אני רוצה את מאיר לניאדו."
הוא חייך בסיפוק ולחץ על כפתור באינטרקום. רק אז הבנתי שיכולתי לסרב לו.

				*   *   *   *

לניגריה טסנו בבואינג 747 שלנו. לניאדו התרווח, משחרר עניבה, מסעיר ויסקי בכוס בדולחית, מקשקש בקוביות הקרח. הוא שיכל נעליים על המושב שלפניו והעביר יד מקוערת בשיער משוח בשמן יקר.
הביט בי מעבר ללחי זוויתית ושאל במבטא בריטי מאומץ : "האבימבולה הזה, מה אנחנו יודעים עליו ?" – היה לזה צליל של סרט ריגול זול.
"בן 36" – עניתי – "למד במערב …"
לניאדו צקצק בלשונו ולגם מהנוזל הענברי
"… נשוי ואב לבן שש".
לניאדו גיחך, חושך שיניים חזקות : "זה כבר יותר טוב. אתה מאמין שנצליח ?"
מה יכולתי לענות לו מלבד : "איתך אני רגוע."
לניאדו הטיל את ראשו לאחור ולא חדל לצחוק שעה ארוכה, טופח על ברכיו בידיים גדולות ושעירות.

					*   *   *   *

הכסא של אבימבולה שימר את הצורה שלו כשקם ממנו. זה היה כסא מזכירה קטן, בעל מסעדי יד וגלגלים. אבימבולה התיישב עליו שוב, לאחר שלחצנו ידיים.
לפני שעזבנו את המלון, אמר לי לניאדו בזעף : "עדיף שאתה תפתח. הפנים שלך נקיים, משרי אמון."
"מר סאלאקו …" "אבימבולה, בבקשה ממך" "אבימבולה …" לניאדו נע בחוסר נוחות על כסא העץ המתקפל.
"אני כתבתי את ההצעה של החברה שלנו והייתי מאוד רוצה שהיא תתקבל."
אבימבולה הביט בי במאור פנים, חיוך עיגל את תוויו. הוא כבר החל להקריח בין שדה של תלתלים חומים, חיבבתי אותו מאוד.
"אני מתנצל" – אמר – "חיפשתי את ההצעה שהגישה החברה שלכם כל היום ולא מצאתי אותה." – הוא משך בכתפיו בחוסר אונים : "עשרות ניגשו למכרז הזה. אני בודד, אין לי אפילו עוזר מחקר והחובות הרגילות של התפקיד …"
לניאדו נחר בתערובת של השתתפות בצער ואיום. אבימבולה הביט בו בהפתעה, אני באזהרה ומבטינו הצטלבו.
"לא הכרת לי את הקולגה שלך" – אמר אבימבולה.
"לניאדו" – הוא התרומם למחצה ממקומו בתנועה פנתרית. הוא היה קטן קומה אבל מוצק וגמיש. הקפיציות הזו הרתיעה את אבימבולה ולניאדו שב ושקע בכסאו : "אני אהיה מנהל הפרוייקט אם נזכה במכרז."
אבימבולה חייך במבוכה : "לפרוייקט הזה יש כבר מנהלים רבים."
"לא בגילי" – פסק לניאדו – "אני כמעט בן חמישים. יש לי שלושה ילדים שאני חייב להאכיל, לממן את החינוך שלהם, את הפעמים הראשונות שלהם עם בחורות. יש לי משכנתא ואשה חוקית. עשורים של משכורת ממשלתית לא הביאו אותי לשום מקום, מבוי סתום."
אבימבולה הקשיב לו ברחמים, בהזדהות.
"אני מוכן לעשות הכל … אני אעשה הכל" – תיקן לניאדו את עצמו וכמעט בתחינה: "זו ההזדמנות האחרונה שלי."
"כן" – כעכע אבימבולה בגרון שנוק – "ובכן, אני חושב … אני אשמח …"
"שמע" – לניאדו עמד, פניו כמעט מתחככות בפניו של המארח – "הנה כרטיסי הביקור שלנו. אנחנו במספרי הטלפון האלה" – הוא גנח כששלף מתיקו שלושה כרכים עבי כרס : "וזו עבודת המחקר שלנו, שנת עבודה שלמה, עשרים ושישה אנשים, מיטב המוחות, שיתוף פעולה מלא של חברות החומרה והתוכנה המעורבות."
אבימבולה הביט בעיניים מעוגלות בספריה הפתאומית על שולחנו.
"נשמח לשמוע את הערותיך" – אמר לניאדו, ידו על ידית הדלת, מצטודד לעבר אבימבולה – "באנו לפה רק כדי לפגוש אותך ואני לא זז מפה לפני שאני רואה אותך פעם נוספת."
"אני לא יכול להבטיח את זה" – שמענו את אבימבולה זועק מאחורי הדלת הסגורה ובמורד המסדרון והמדרגות ואל הרחוב היוקד בשמש.

				*   *   *   *

לניאדו תחב ממחטה מקומטת ברווח שבין החולצה לחזה שלו. הוא הביט בעיניים קרועות לרווחה בכתמים הכהים.
"איזה חום מחורבן, איזו לחות מזורגגת."
"זה כלום, תאמין לי, ילד" – הפטיר בבוז – "הוא מבושל לגמרי. לא היתה לו הזדמנות עד היום. מי כבר יציע לו משהו בפקולטה למחשבים ?"
הוא ירק את המילים האחרונות
"הוא מתחבט ומתלבט, זה טבעי לגמרי. המחיר של יפי נפש תמיד גבוה יותר."
הוא הגביה בקבוק ויסקי וכוס מוכתמת באוויר ומזג. כשלגם מהמשקה מצמץ בשפתיו. כשאכל, טחן את המזון ביסודיות  מרוכזת. המילים יצאו מפיו הרות חשיבות, מהדסות באיטיות, זו בעקבי זו. לעיתים קרובות, שף את ידיו כאילו זה עתה סיים עסקה מוצלחת.
"לניאדו" – אמרתי – "יכול להיות שהוא פשוט לא הבין מה שהצעת לו."
לניאדו אמד אותי בחשדנות : "מה שהצענו לו" – אמר מדודות – "למה שלא יבין ? דיברתי בניגרית מצויה, שפת השימון האוניברסלית."
"אולי הוא לא מושחת" – עניתי ולא הרגשתי מגוחך.
"אני רואה שאתה מתחיל לסגת" – פניו של לניאדו התארכו והתחדדו – "יש משהו שאני צריך לדעת ?"
"לא" – אמרתי – "אין שום דבר שאני יודע ושאתה אינך יודע. פשוט, אבימבולה נראה כל כך תמים …"
"לכל דבר, לכל אחד יש את הפעם הראשונה" – לניאדו כמעט שריחם עליי.
רוח חמימה באה והביאה בנחירינו ריח רטבים חריפים. לניאדו התמכר לגל הזה, ידו תלוייה באוויר, כוס המשקה קפואה בה.
"באמת יש לך שלושה ילדים ?"
"ואשה" – אמר, עיניו עדיין עצומות – "אני אף פעם לא משקר. יותר מדי מאמץ לזכור אלו שקרים סיפרתי למי."

				*   *   *   *

לניאדו נבר בשעמום בחביתה שנערמה על הצלחת שלפניו : "לבוא עד לניגריה לאכול חביתה"
"יותר טוב מאשר להשאר רעב"
הוא התעלם ממני : "אני צריך לעשות קצת קניות הביתה. אשתי רוצה אחת מהגלימות הרקומות האלה שלהם."
"נוכל ללכת לשוק אחר הצהריים, כשפחות חם."
"אנחנו נהיה עסוקים אחר הצהריים" – צחק לניאדו, אבל מצב רוחו לא השתפר. 
משרתים צנומים בני עשרה ניגבו את השולחן במטליות משומנות וריח הזיעה הקהה שלהם התערב בצחנת שמן שרוף.
"שמת לב" – אמר לניאדו – "שלזיעה של הכושים יש ריח אחר ? הם חושבים שאנחנו מסריחים ואנחנו חושבים שהם מסריחים" – שוב הצחוק העייף, המוכני.
"גם היפנים והסינים חושבים שהאדם הלבן מצחין" – אמרתי באלימות ולניאדו הביט בי בהפתעה שמיהר להסוות.
"כן, כולם חושבים ככה" – הוא השהה בפיו לגימת תה וערבל אותה בחיכו, כאילו היתה יין משובח.
"ציילון" – אמר בשביעות רצון – "תה ציילוני. הייתי מזהה אותו בכל מקום." – הוא העיף מבט בשעון מכוער, גדל ספרות : "למה הבן זונה לא מתקשר ?" – הוא הזעם גבות, מקדיר אותן לעננה שעירה מעל עיניו.
"הוא לא עומד בציפיות" – עקצתי אותו בשמחה לאיד
"זה הצוואר שלך בסכנה" – משך לניאדו בכתפיו – "אני רק מנסה להוציא אותו מהלולאה. ככל שתתנגד החבל יתהדק. זה לא נבון לצדד בתליין."
היה משהו במה שאמר, אז שתקתי.
נער התקרב אלינו, גורר טלפון חוגה ענקמוני ומסתבך בחוטיו.
"אדון, אדון" – אמר ללניאדו – "מישהו מבקש אותך, לדבר."

					*   *   *   *

אבימבולה עמד בפתח המשרד שלו, לבוש ברשמיות, מעונב, נעליים בלויות מצוחצחות. הוא השתדל להיות במיטבו. דפוסי אורצל ריצדו על פניו כשהשמש שיחקה עם העצים במחבואים. מדי פעם הניף יד לגרש חרק, אבל הפסליות החגיגית שלו לא נפגמה. 
הוא בירך אותנו בעגמומיות.
"קראתי את החומר" – פתח ואמר, אבל אני הבחנתי בספרים שלי, מונחים בסדר של לניאדו, על פאת השולחן.
"זו עבודה יפה" – גמגם אבימבולה והשתתק, פוכר את ידיו.
"רצינית" – הסכים לניאדו – "מותר לעשן ?"
אבימבולה התעלם ממנו ופנה אליי : "זו עבודה יפה" ושלושתנו שתקנו בין עננות העשן הריחני של הטבק של לניאדו. 
"תראה … " – החל לניאדו, אבל גם אבימבולה התחיל לומר משהו והם נקלעו לטקס מביך של "אחריך" ו-"אחריך".
"אני מרגיש שחסר לך משהו … משהו בעבודה ? אנחנו פה כדי לסייע לך לעזור למדינה שלך, לגבש דיעה" – הדגיש לניאדו את הסיום הדרמטי בעשן תכול.
"יש פה חומרה" – אבימבולה לא טרח לנגב את הזיעה שלו. מאוורר שחור כנפיים חרק בפינה והרוח עלעלה בדפים שעל המכתבה.
הוא כבש את עיניו בשטיח הקרעים שעליו נחה : "בעבודה, אני מתכוון …"
"ודאי שיש חומרה" – נפנף לעומתו לניאדו במקטרת – "ויש תוכנה והרכיב האנושי…"
"זהו" – זינק אבימבולה – "זה מה שמפריע לי, אפשר לומר, הרכיב האנושי …"
לניאדו כבש גיחוך, אבל אבימבולה היה עסוק מדי בעצמו, בהצגה שלו, בטקסט ששינן כל כך הרבה ושנשמט ממנו דווקא כאן ועכשיו, ברגעים האלה.
"יש פה שני אלמנטים" – לניאדו השתרע על כסא העץ המתקפל כאילו היה כסא נוח על חוף הים – "האנשים שמהווים את הפרוייקט : המהנדסים, המתכנתים, הטכנאים – ויש את כוח האדם המקומי שאמור לפקוד את האוכלוסיה. לכאורה, החלק השני אינו מעניינך – אבל זו טעות קשה של אנשים לא מנוסים …"
"חסרי כל נסיון בתחום הזה" – קטע אותו אבימבולה בחום מתלהב
" … כי טיב התפוקה של הפוקדים תלוי בעיקר ובראש ובראשונה בטיב החומרה והתוכנה שיעמדו לרשותם."
"בדיוק !" – זעק אבימבולה. צווארו השתפל מעל לצווארון חולצתו וידיו היכו בתזזית בלוח המכתבה.
לניאדו לא הרפה : "עליך להבטיח, איפא, את איכות החומרה והתוכנה."

"אינני יכול להסתפק בחומר הכתוב" – אמר אבימבולה בשפל קול. לפתע נראה נטול מילוי, קרוס וסמרטוטי. לניאדו גחן קדימה, כמשתתף בצער. הוא הניח יד רבועת אצבעות וחזקה על כפו המזיעה של אבימבולה :
"הרי זה ברור לחלוטין. אין לצפות שתוכל לגבש דיעה אחראית, מקצועית, במצפון נקי, מבלי לבחון את החומרה ואת התוכנה במו עיניך." – הוא פשפש בחריט קטן שנשא איתו תמיד ושלף מעטפה רבועה, לבנה. אבימבולה הביט בה בעיניים קמות, ארנבת באור פנסים מתקרבים – "אני מאמין שכך גם ניסחנו את מכתב ההזמנה. הוא מופנה אליך."
אבימבולה החזיק במעטפה כאילו צרבה אותו. הוא הביט ממנה ואלינו, מבולבל, עיניו מפצירות בנו להמשיך ולחדול בעת ובעונה אחת.
"אנחנו מדינה ענייה, מר לניאדו …" – אבימבולה כבש את עיניו בפינת החדר. המולת סיום של אחד השיעורים הפרה את הדממה.
לניאדו השתעשע בציפויי הפלסטיק של ידיות משקפי השמש שלו. גם הוא השפיל את עיניו ואני, שלא ידעתי מה לעשות בעיניי, עצמתי אותן.
אבימבולה כחכח בחוסר נוחות :
"אני מתכוון לומר שאינני מאמין שהפקולטה, או משרד ממשלתי כלשהו, יוכלו לממן נסיעה כזו. השהייה שם ודאי יקרה, בתי המלון וכל זה, אפילו אם מדובר בבתי מלון שלושה כוכבים" – נחפז להוסיף.
לניאדו נעלם מאחורי משקפי השמש שלו ונעץ מבט שחור באבימבולה :
"לא מדובר בבתי מלון כאלה" – הקול שלו התנשא בחיקוי מאונפף של פיתוי – "אי אפשר לצפות לעבודה אינטלקטואלית סבירה בתנאים פיסיים לא סבירים, מה עוד שמדובר בתקופה ארוכה בת מספר שבועות."
לניאדו השהה את מבטו על בליל הספרים והמסמכים שעל המכתבה. עיניו נדדו אל אבימבולה. הן היו צלולות כשקבע : "אתה מכור לעבודה" – אבימבולה משך בכתפיו : "צריך לחיות ממשהו."
"זה לא קל עם ילד בן שש" – פסק לניאדו – "לי יש ילד בן שש ואני מתגעגע אליו בעצם הרגע הזה שאני מדבר איתך."
אבימבולה שאל : "תשתו משהו ?" ולניאדו צחק : "תוציא את המשקה הכי חריף שיש לך."
הוא נעמד מול החלון, חוסם חלקית את האור, נראה כמו חייזר בעיצומה של נחיתה מסנוורת. הוא לגם מהמשקה בגמיאות קצובות ויכולתי לשמוע אותו חושב.
אבימבולה אמר : "אתה צודק. בלי לדעת, אני מתגעגע לאשתי ולבן שלי, כל הזמן. זה כמו עצב תמידי, ברקע."
לניאדו אחז את רקותיו בין אצבע ואגודל, קימט את מצחו ואמר :
"אתה לא תיפרד מאיתם בגללנו. תשאיר את זה לי. אני כבר אסביר להם מה זה לחיות בלי המשפחה שלך שני שליש מהחיים. ראה את זה כמסודר : האשה והילד באים אתך." – הוא הטיח את הכוס במכתבה והיא התגלגלה ונחה על צידה בין גבעות הנייר. אבימבולה בהה בכתם השומני שהתפשט באחד המסמכים שלו. שעה ארוכה שתקנו. הטלפון צלצל אבל אבימבולה התעלם ממנו ומאחת הסטודנטיות שהקישה בדלת בעקשנות.
"זה נראה אחרת לגמרי, פעם" – אמר לפתע ולניאדו הנהן בהבנה.
"זה תמיד נראה אחרת בהתחלה. קודם מגיעה אריזת מתנה ורק אחר כך החשבון. כל שמפניה מלווה בכאב ראש" – אבימבולה עיווה את פניו בהסכמה לשמע הקלישאות של לניאדו.
"שמע" – אמר לניאדו – "אני חוזר מכאן ללונדון והוא ממשיך לניו-יורק. הוא מקים שם את חטיבת המחשבים והטכנולוגיה המתקדמת של הקבוצה. אנחנו נרבה לעסוק בפרוייקטים כאלה בעתיד." – אבימבולה חייך אליי אך נדרך להמשך : "נוכל לבקש ממך טובה ?"
לניאדו לא המתין לתשובה : "אם תסכים, תאפשר לי לראות את המשפחה שלי אחרי כמעט חצי שנה של נסיעות בלתי פוסקות. אני רוצה להפקיד את כל תקציב הנסיעה, שכר הטרחה המקצועי, הוצאות שונות, אירוח וכיוצא באלה בחשבון בנק בשווייץ" – הוא מיהר להסביר – "החברה שלנו ממוקמת בג'נבה. כל הצוות המקצועי שם. אתם תשהו בג'נבה כמה שבועות, אני מניח. החשבון יהי  על שמך, תהיה לך זכות חתימה בו. תקל עליי מאוד בהסכמתך."
אבימבולה אמר : "למי עליי לדווח בסוף הנסיעה ?"
"לי" – אמר לניאדו והתעלם ממני – "דיווח זו מילה חזקה מדי. פשוט אמור לי כמה הוצאת כדי שאוכל להשלים את הסכום."
לניאדו ואבימבולה הצליבו מבטים עד שאבימבולה השפיל עיניים ובטש ברצפת האדמה הכבושה של המשרד.
"אז, זהו, סיכמנו" – אמר לבסוף.
"סיכמנו" – אישר לניאדו. הוא הושיט את ידו ואבימבולה לחץ אותה ואחר כך את ידי.
בחוץ, השמש סינוורה ופרות מצולעות ליחכו עשב שדוף ונערים כהים ישבו על אבנים ובהו באוויר הרוטט.
"זה היה יום פורה" – אמר לניאדו בסיפוק – "אני חושב שהפרוייקט בכיס שלנו".
"ייתכן" אמרתי – "אם מישהו לא יציע לו נסיעה יותר ארוכה, עם יותר בני משפחה ועם חשבון הוצאות יותר פתוח."
לניאדו נראה מוטרד לרגע, אבל התאושש : 
"אני לא פוחד" – אמר – "אבימבולה הוא טיפוס של מילת כבוד. אחד שמקיים מה שהוא מבטיח, שאפשר לסמוך עליו. אי אפשר לקנות אחד כזה." – והפנים שלו היו רציניים לגמרי כל הדרך אל המלון.